Bună ziua!
- Doriți să o predați? - Da.
Mulțumesc.
ÎNAPOI LA MAMA
Trezirea, Stéphanie! E târziu!
Ți-am mai spus, ține fereastra închisă,
ca să nu fugă Prințesa.
Mamă, dai căldura prea tare. E prea cald.
Ba nu, e bine. Nu-i așa că e bine, Prințesă?
Ridică-te, draga mea!
Scoală-te, ca să fii prima care răspunde la anunțuri.
- Ce oră e? - Șase.
- Trebuie să cumperi ziarele. - Ce ziare?
Dacă suni la ora 9:00, slujbele bune sunt date deja.
Trebuie să fii prima care sună.
Nu, mamă. Acum caut anunțuri pe internet.
Bine, dar ridică-te, ca să fii prima pe internet.
Prințesa mea!
Ce tot spune? Ție nu ți-e prea cald.
Pisică!
Hai, pleacă! Du-te la mama!
Mulțumesc, mamă.
Mă bucur că ești aici.
Tatălui tău nu-i plăcea să vorbească despre asta, dar și el a fost șomer.
Când eram însărcinată cu fratele tău. Nu a fost ușor.
A fost o lună stresantă.
Deci o lună...
Ce vrei să-ți dau?
Am ceai, cafeaua mea cu cicoare, Nesquik-ul lui Léo...
Nu, eu vreau cafea.
Cafea...
Cafea normală nu ai?
Dar e cafea normală. E Nescafé-ul tatălui tău.
Dacă era al lui tata, cred că a expirat.
Expiră pe 11.07.2016. Nu, e bun încă.
Hai, bea! El s-ar fi bucurat.
Vineri cred că voi face lapte-de-pasăre.
Da? De ce vineri?
Vineri vin sora ta și fratele tău la cină.
Uitasem, fir-ar să fie!
- Dar ți-ai notat! - Nu e vorba de asta.
Dar, când mă gândesc că Nicolas îmi va ține morală două ore,
iar Carole se va bucura că am probleme...
Nu începe. Luăm și noi cina împreună o dată...
Și vreau să vorbim despre La Gravelle. Apoi...
Mai sunt și altele de discutat.
- Dar ce faci? - Îmi fac un sandviș.
- Cu cuțitul? - Vrei să iau o furculiță?
Dar nu se folosește un cuțit normal, ia cuțitul pentru unt!
Nu contează, mamă. Doar pun niște unt...
Chiar dacă pui doar niște unt, nu se mănâncă așa, la repezeală!
Bine, iau cuțitul pentru unt, ca să-mi fac sandvișul,
și întind untul cu cuțitul special.
- Râzi de mine. - Ba nu.
Ce program ai azi?
Trebuie să aranjez toate actele pentru avocat,
să trec pe la Forțele de Muncă și să trimit CV-uri...
Bun. Deci ești acasă după-amiază, nu?
Da. De ce?
Întrebam doar așa, ca să știu cum îmi fac planul.
Aștept răspunsul administratorului judiciar,
ca să știu dacă pot recupera ceva,
dar, deocamdată, am rămas fără slujbă, nu mai am nimic.
Credeți că am dreptul totuși la ajutorul de șomaj?
Eu nu prea știu despre ce e vorba,
pentru că sunt începătoare în meseria de șomeră.
- Dumneavoastră erați managerul firmei? - Da. Și administrator.
În acest caz, nu aveți dreptul.
Tocmai de aceea trebuie să-mi găsesc urgent un serviciu.
- Repede, repede! - Atunci, uitați de arhitectură.
E mai rău decât în siderurgie. Trebuie să schimbați domeniul.
De ce nu? Oricum, trebuie să mă angajez.
Am găsit ceva de dimineață. E un post liber.
Așadar...
"Responsabil de comunicare mobilă, pentru evenimente."
- E super! - E în Joliette.
Fantastic!
Să vedem postul...
Post de responsabil comunicare mobilă pentru evenimente...
Așa. În Joliette. Așa...
Uite-l, l-am găsit! Bun...
Distribuire de fluturași, pe role.
Serios?
Pentru o companie de telefonie. Și e în Joliette.
- Să merg pe role? - Da.
- Atunci, nu. - Azi am vorbit și cu un arheolog.
Și el a avut exact aceeași reacție.
"Pe role? Atunci, nu."
Vă voi spune sincer și fără ocolișuri.
Fără menajamente, vă spun direct.
Nu mai sunteți tânără, sunteți supra-calificată, deci scumpă,
aveți un copil mic și, prin urmare, vă lipsește flexibilitatea...
Nu-i mai credeți pe colegii care vă tot spun:
"Lasă, nu-ți mai face atâtea griji, se va rezolva..."
Pentru că nu se va rezolva.
Ar trebui să aveți 20 de ani, o ambiție de fier
și o idee de afacere genială.
Și, sincer, nu e chiar profilul dumneavoastră.
Putem încerca și varianta cu menajamente?
Cu menajamente...
Mai sunt șanse, nu vă pierdeți speranța!
V-ați gândit să oferiți consultanță? Iată varianta cu menajamente...
Pentru că, acum, toți șomerii se apucă de consultanță.
Ei au eșuat, dar vor să-i învețe pe alții ce să facă pentru a reuși.
Sonia!
Ai primit mesajul meu?
Da, te invităm să bem ceva. Eu termin la 6:00.
Hai să bem un cocktail!
Nu pot, am deja planuri pentru diseară.
O seară bună, Michel!
Vrei un sfat, Michel? Ia-ți gândul.
Arată fantastic, e prea tânără, iar tu ai burta prea mare...
Iar asta e versiunea cu menajamente.
Ca să nu mai vorbesc despre îmbrăcăminte, despre fizic...
E urât ce faci, Michel. Abține-te.
O zi bună! Și nu-ți pierde speranța!
- Iubirea mea! - Mamă!
Ce faci? Ești bine?
- Tată, pot să joc și eu fotbal? - Da, du-te.
Bună, Stéph!
Nu mâine trebuia să vii să-l iei?
Ba da, dar eram în trecere și am vrut să-l văd.
- Vrei să-l iei în seara asta? - Nu, nu pot.
Am multă treabă, așa că...
Ți-am spus, dacă ai nevoie de ceva sau dacă vrei să rămâi la noi
nu e nicio problemă, pe Muriel nu o deranjează.
Nici nu știu ce să spun. Sunteți foarte amabili, dar mă descurc.
- Acum stau la mama. - Am înțeles.
Pa, scumpule!
Te iubesc mult. Ne vedem mâine.
- Pa. - Pa!
Tu ești, Stéphanie?
Da, eu sunt. Cine ai vrea să fie?
Cum a mers întâlnirea? Ți-ai găsit serviciu?
Ți-am spus: când îmi voi găsi, tu vei fi prima care va afla.
Nu a venit nicio scrisoare pentru mine?
- Nu, n-am primit nimic, scumpo. - Bine.
Vezi că în seara asta nu vin la masă.
Mă văd cu o prietenă, o arhitectă. Are relații.
- M-am gândit că m-ar putea ajuta. - Foarte bine.
- Deci nu ești acasă diseară? - Nu, nu sunt acasă.
- Pe la ce oră te întorci? - Nu știu...
Cam pe la ce oră? Cu aproximație.
Pe la 12:00. Nu-ți face griji, sunt mare.
Nu, e bine așa. Să nu-ți uiți cheile.
Să pui lanțul. Eu voi dormi la ora aia.
Așa e, am ajuns într-un punct mort.
Nu știu încotro să o iau. Sunt cam...
- Apelează la cercul tău de cunoștințe. - Tocmai, tu ești cunoștința mea.
- Nu, mulțumesc. - Eu aș vrea.
În situația mea, alcoolul e un mare ajutor.
E un adevărat prieten, chiar cel mai bun.
- Ne puteți aduce nota, vă rog? - Imediat.
Ce spuneam? Da...
Dacă ai vreun proiect...
Sau ceva de lucru...
Poftim!
Mă întrebi despre proiecte... E amuzant.
Nu știu dacă îți mai amintești... Era acum trei ani, de Crăciun.
Fusesem chemată la Resurse umane.
Atunci m-au concediat. Aveam probleme mari.
A trebuit să apelez la cunoștințe. Iar tu erai cunoștința mea.
Te-am sunat, ți-am lăsat o mulțime de mesaje.
Dar era în perioada Crăciunului. Poate eram plecată în concediu.
Ai stat mult în concediu. Nu m-ai mai sunat.
De fapt, m-ai sunat. Săptămâna trecută.
Îmi pare rău, Catherine. Nu știu ce să-ți spun.
Ai dreptate, e groaznic.
Lasă, plătesc eu.
Mulțumesc.
Trimite-mi CV-ul tău, să văd dacă reușesc să-l dau undeva.
- Dar nu-ți promit nimic. - Mulțumesc.
- A fost bine. - Da, a fost.
Mă gândeam... Ai putea să-i spui măcar lui Stéphanie.
- Nu, nu-i pot spune. - Dar pe ea o vezi zilnic.
Nu pot să fac diferențe între copiii mei.
Le voi spune tuturor în același timp.
- Pastila mea! - Ce s-a întâmplat?
Am uitat să-mi iau pastila.
- Ești sigură că e nevoie? - Pastilă pentru colesterol!
Prostuțule!
Stéphanie?
Stéphanie!
Hai, serios!
- De ce ai pus lanțul? - Tu mi-ai spus să-l pun.
- Credeam că te-ai culcat. - Trebuia să vii la 12:00.
- E abia 11:30. - Am terminat cina repede.
- Îmi deschizi? - Da.
- Unde ai fost? - Am fost... la o plimbare.
- La ora 11:30 noaptea? - Îmi place să mă plimb seara.
Noaptea, pe stradă, fără palton?
Da, fără palton. Am fost la cercetași, știu să fac focul.
- E totul în regulă, mamă? - Sigur că da.
De ce mă întrebi așa ceva? Noapte bună!
"A trudi!"
Nicole, mă mai auzi? "A trudi."
Asta înseamnă că am punctaj triplu pentru o literă
și "R" din "combinare", făcut de tine.
Trei ori zece aici plus... Înseamnă 106.
Nu e noroc, Nicole. Am jucat bine.
Continuăm mâine? Trebuie să plec la cumpărături.
Am distrus-o pe Nicole. Jucăm pe două table.
Luăm aceleași litere și jucăm la telefon.
Trebuie să ții pasul cu vremurile.
Mă duc la Franprix. Ai nevoie de ceva?
Da, de o slujbă!
- Vrei să întreb? - Nu, mamă, glumeam.
Ce te-ai aranjat! Pentru cine?
Ba nu m-am aranjat...
Ba da. Ce noroc pe domnul Franprix!
- Cea mai frumoasă clientă a lui! - Zăpăcito!
Dar scoate-ți lanțul de la ochelari.
De ce? E practic. Fără el, îi rătăcesc.
E practic, dar e urât. Adică te îmbătrânește puțin.
Trebuie golit garajul. Aș vrea să-l închiriez.
Nu mai e mașina tatălui tău. Aș mai lua niște bani.
Te ocupi tu, te rog? Mulțumesc.
Cu plăcere...
Dar unde s-a dus?
Nu te-ai grăbit deloc...
S-a cam complicat situația acasă.
Ce ai făcut? Ai schimbat ceva...
- Nimic, pe cuvânt. - Pari mai tânără.
Doar...
- Da! - Alo, mamă!
- Unde ești? - La cumpărături, dragă.
Ba nu, pentru că ai urcat.
Da? Poate.
- Franprix nu e la etaj, nu? - Încetează!
- Nu știu. - Ți-ai uitat și căruciorul.
Alo! Nu te mai aud! Alo!
Se mai întâmplă să greșești etajul.
Alo!
- Alo! - Cine este?
Sunt eu, Stéphanie. Bună, Carole!
Bună, Steph! Ne vedem vineri?
Bună, Alain! Chiar voiam să te sun.
Dacă îți trimit ceva pe e-mail, mi le poți printa?
- Sigur că da. PDF-uri, pe A4, nu? - Ar fi grozav.
Ce cauți la mama?
Am probleme cu serviciul, cu banii,
așa că m-am mutat la mama.
Visez! Sora mea s-a mutat la mama, iar eu nu știam.
Mulțumesc, dar nu-ți face griji. E doar o perioadă proastă, o să treacă.
Cum spui tu, important e că sunt sănătoasă.
- N-am spus nimic. - Da, știu.
Bate câmpii. Dă-mi-o pe mama!
Nu e acasă. Sun-o pe mobil.
Am sunat-o, dar are mesageria plină.
Vrei să-i transmit ceva?
- Parchează, acolo este. - Nu pot, acolo e pentru livrări.
Atunci, acolo! Mișcă-te!
Nu pot să cred ce fraier ești!
- Uite, s-a ocupat locul! - Era pentru handicapați.
Deci vrei să-i transmit ceva?
Nu, mulțumesc. Dacă vreau să-i spun ceva, îi spun ei. Nu ție...
- Spune-i doar să mă sune. - Deci vrei să-i transmit ceva.
- Haide, nu începe... - Ce să nu încep?
Nu spui nici "te rog", nici "mulțumesc"!
Vorbim vineri.
Eu sunt! Mama!
Îmi închipuiam.
Nu vrei să jucăm scrabble în seara asta?
Ce frig e în casă! Ai dat căldura mai încet?
Incredibil! Tu ai un termostat în creier?
Dă-o mai tare, te rog, draga mea!
Nu a venit nicio scrisoare pentru mine?
Nu.
- Aștepți ceva? - Da.
Decizia privind firma mea. În fine, nu e mare lucru...
Ce ai cumpărat?
Vin din cer, unde stelele...
Nu. Acesta e un desert, așa că se mănâncă la desert.
Ia te uită!
Mai nou, te interesează băieții în pantaloni scurți?
Voiam să iau "Marie-Claire". Am greșit.
Da, chiar că ai greșit.
O voi duce înapoi la chioșc. Se mai întâmplă.
Pune-ți în pahar.
Nu se poate! Pentru permisul la bibliotecă,
îmi spun să-l fac pe internet.
Ai iPad-ul pe care ți l-am luat de Crăciun. Ai și internet pe el.
- Nici nu folosești iPad-ul. - Nu.
- Mamă, pentru tine fac asta. - Da, da...
Vino!
Poți opri muzica, te rog?
Nu-ți cer decât o adresă de e-mail.
Bun, nu ai nicio adresă de e-mail. Îți vom face una.
Așa, Jacqueline... Nu, de asta ne ocupăm după aceea.
Jacqueline Mazerin, la gmail...
Jacqueline Mazerin, la gmail, punct com.
Îți trebuie o parolă. Stai, e Chacha.
- Ce faci, scumpo? - Bine. Tu?
- Cum merge? E în regulă? - Da, da...
Ce cald e aici! Nu?
Ține prea cald în casă. Și mă trezește la șase dimineața.
- Și ascultă Cabrel încontinuu. - Cabrel!
N-am nimic împotrivă, dar m-am săturat de "Petite Marie".
- Bună ziua! - Bună, Charlotte!
Nu te ridica, Jacqueline.
- Ce mai faci? - Bine.
- Asta e pentru tine. - Nu trebuia!
Cutia e foarte frumoasă!
Macarons! Nu-i frumos! Și colesterolul meu?
Să vezi ce bune sunt fursecurile cu unt sărat!
E foarte plăcut la tine.
- Vezi? - Și îmi place mult muzica.
- Francis Cabrel. O dau de la început. - Nu, o oprim. Așa.
Scuză-ne puțin, să terminăm ceva, apoi, mergem.
Tocmai îi făceam o adresă de e-mail.
Așa... Termină și cu astea.
Așadar, Jacqueline Mazerin... la gmail, punct com.
Acum îți trebuie o parolă. Ceva ușor de reținut.
- 1664. - E bine, la fel ca berea.
- E la fel că la card. - Asta nu e bine!
Nu. Altceva, cu cifre și cu litere.
X, trei, șapte...
B, cinci...
Opt, R, doi.
Perfect!
B, H, trei.
Bine.
- "Confirmați parola". - Da.
Trebuie să o spui din nou.
Cum ai vrea să-mi amintesc toate cifrele și literele acelea?
Bun, atunci, vom pune clasicul "unu, doi, trei, patru".
Așa. Noteaz-o pe agendă, vei avea nevoie de ea.
- Așadar, Jacqueline Maz... - Stai puțin, mai rar.
Jacqueline...
Prenumele tău. Asta știi cum se scrie.
- Nu sunt senilă. - Nu am spus asta.
Așa este, îți vorbește cam ciudat.
Mai departe: Mazerin. Totul e legat, fără spații.
- "A" cu coadă de maimuță... - Baftă, Jacqueline!
Nu înțeleg nimic.
Crede-mă, e mult mai simplu decât jocul de bridge.
- Poate, dar nu știi să explici. - Asta așa este.
"A" cu coadă de maimuță... Așa, foarte bună!
- Gmail... - Ce email?
Nu, nu email... Gmail, G-M-A-I-L, punct com.
- Un punct, adică? - Da.
Deci cu "T". "Punct".
Mamă, ai scris "punct". Nu, doar faci un punct.
- Bine. - "com".
- "Cum?" - "com".
- O faci intenționat! - Tu ai spus "cum"! Cum?
Nu "cum" ci "com", omule.
- Dă-mi mie agenda. Îți scriu eu. - Mie nu-mi mai trebuie internet.
Eu ies la aer, să beau o cafea adevărată.
Povestește-mi, cum merge la Carcassonne?
- Cum merg lucrările la pensiune? - Numai probleme!
Și unde stai în Marsilia? Ai renunțat la apartamentul de la hotel, nu?
Dacă vrei, mai am o canapea extensibilă în cameră.
Nu, ești foarte amabilă.
Mulțumesc, dar stau la un văr de-ai tatălui meu.
Are o căsuță, e la mama naibii,
dar mă descurc așa până mă mut în Carcassonne.
- Gata! Mergem? - Haide!
Hai să mergem!
- Pa, fata mea! - Pe curând!
N-am chef deloc de cină asta. Cred că o să fac cumva să nu mă duc.
Nu e frumos să o minți pe mama ta.
Partea bună e că petreci mai mult timp cu mama ta.
Partea bună?! Tu auzi ce spui?
- Tu cât timp petreci cu mama ta? - Eu nu aș rezista niciun weekend.
- Rezist cel mult la o masă. - Și eu, la fel.
Sunt afurisită, pentru că ea e drăguță.
Dar, după două zile, nu mai pot.
Pare în formă, nu?
Poate că nu e așa de rău că stau la ea acum.
Îmi dai numărul neurologului la care mergea tatăl tău?
Dar mama ta nu are Alzheimer.
Nu, dar are unele lapsusuri. În fine, nu e nimic grav.
Visul meu e să am un apartament în Place d'Albertas.
Dar chiar este un vis, pentru că șansele sunt mici.
N-am început bine.
Ce plăcute să stai la soare! Mai ales că e gratuit.
Eu nu pot să mă bucur decât de lucruri gratuite acum.
Să mă plimb pe stradă, să fac tumbe, să număr porumbeii...
- Nu ai primit vești? - Nu, nimic.
- La Carcassonne cum merge? - E un iad.
M-am păcălit, dar asta este. Acum am probleme cu terenul.
Solul e argilos, casa se afundă.
Apoi, bineînțeles că sunt costuri suplimentare.
Numai fundația mă costă 60.000.
- Serios? - Am rămas lefteră.
Stai puțin, cu tot ce ți-am dat pe acțiunile tale...
Nu mai am nimic! Ce credeai? Ți dai seama că ți-aș fi împrumutat.
- Dar nu de asta spuneam. - Și eu îți spuneam doar așa...
Da, ți-am luat revista. Ți-o voi aduce.
Nu, nu pot lua cina la tine, e acasă în fiecare seară.
Dar ți-am făcut tort... Bine, vă sun eu.
Era o greșeală.
Și suni tu înapoi?
- De ce spui asta? - Așa ai spus: "Vă sun eu."
Ce tot spui acolo?
Am văzut un bătrân jos, pe stradă. Nu e domnul Jean?
- Cine? - Jean Laborde. Mai locuiește aici?
E posibil, nu știu...
Fata lui, Florence, era simpatică. Mă întreb ce mai face.
E kinetoterapeut la Avignon. Și-a luat și diploma de osteopat.
În fine, așa am auzit de la alții. Eu nu știu nimic.
Mamă, ascultă...
- Apropo de cina cu Nico și Carole... - Da.
Uitasem să-ți spun, dar eu iau cina în oraș vineri.
Cu un tip foarte important, care mi-ar putea găsi o slujbă.
Un agent imobiliar. În fine, nu știu exact ce e, dar e mare. Așa că...
Adică nu pot să rămân la cină. E cam complicat.
Fă cum crezi tu.
Dacă stau să mă gândesc, aș putea să mă văd mai devreme cu el.
Ar fi mai practic așa.
Da, ai dreptate, așa voi face. Chiar mă duc să-l sun.
Pentru că m-a pus într-o situație dificilă,
chiar inextricabilă...
Eu mă duc să joc bridge la Françoise.
Bine.
- Ți-am spus că se recăsătorește? - Dar nu și-a pierdut soțul de curând?
Anul trecut. A trecut mai bine de un an.
Cam scurt doliul ei. N-a pierdut timpul bătrânica.
Te rog să nu mai umbli la calorifere.
Și să nu mai deschizi ferestrele, să nu fugă Prințesa. Mulțumesc.
O zi bună!
Te rog să uiți numărul meu. Ai înțeles?
- Tot el era la telefon? - Da.
Altceva nu este? E un film prost.
- Pentru că nu știi ce s-a întâmplat. - Nu.
Vincent, cel cu brățara, s-a despărțit de Rebecca.
Pentru că el credea că e o turnătoare,
dar țiganii de la Croix de Chavaux îl informaseră pe Hernandez,
care, după jaful de la magazinul de bijuterii Raspail,
se folosise de Vincent ca să obțină informații pentru protecția sa.
Acum, Vincent s-a întors din Brazilia,
unde își deschisese un bar, și se reîntâlnește cu Rebecca.
Rebecca e cea cu țigara electronică.
Încearcă să se lase de fumat, dar nu reușește.
- Uitasem. - Mi-a fost dor de tine, Vincent.
Au trecut la treabă...
Normal. Sunt fericiți că s-au revăzut.
- Nu vrei să schimbăm canalul? - Nu.
Dacă pierd cinci minute, pierd firul acțiunii.
Da!
Iubește-mă...
Mă duc să aduc desertul.
La revedere!
Dă-mi mâna!
Nu, Léo, nu mânca asta. Conține o grămadă de ulei de palmier.
Dar bunica mi l-a dat.
Bunica poate face ce vrea la ea acasă. Aici suntem la...
Bine, dar mănânci unul singur, nu o sută.
Bună, Chacha! Ce faci?
Voiam să-ți spun că am găsit numărul medicului, pentru mama ta.
Da, așteaptă puțin. Să nu închizi.
- Mi-l poți scrie într-un mesaj? - Bine.
- Ești foarte drăguță. Mulțumesc. - Bine. Te pup!
Nu, mamă! Diseară nu va mai mânca.
E pentru mine.
Știu unde este damă de inimă Rosie.
Nu se poate! Opt de pică.
- E rândul tău, bunico. - Să vedem... Damă de romb.
Iar damă de inimă Rosie este... Aici! Uite perechea!
- Bravo, mamă, ți-ai amintit! - Nu e cine știe ce...
Dar e bine, mă bucur. Jocul acesta îți antrenează mintea.
- Trebuie să jucăm mai des. - Dacă vrei tu...
Haide, la nani!
De ce ești tristă?
Nu sunt tristă. Somn ușor, dragule!
Stai, nu stinge lumina! Vreau să te întreb ceva.
- Vreau să locuim mereu la bunica. - Nu, nu stăm mult aici.
- Știi că Muriel va avea un bebeluș? - Da, știu, mi-a spus tatăl tău.
- Vei avea un frățior sau o surioară. - Nu vreau.
Nu prea ai de ales, pentru că Muriel este însărcinată.
- Stai, stai! - Nu, gata. Mâine ne trezim devreme.
- Tu te bucuri că ai frați? - Da. Și mâine-seară vor veni la cină.
- Ce noroc ai! - Da, e minunat. Gata, fă nani!
Repede, Leo, vom întârzia!
Stai așa...
Ce este, mamă?
Ce este?
Nu e nimic.
- Nu reușesc să-l închid, mamă. - Stai să mă uit.
- Ce e cu porcăria asta? - Ai spus un cuvânt urât.
Iartă-mă, scumpule, dar...
Mă calcă pe nervi, fir-ar al naibii!
Nu mai merge fermoarul...
M-am enervat că s-a blocat...
A sunat de intrare. Nu are nimic. Lasă-l așa, da?
Diseară vine tata să te ia.
Te pup, scumpul meu.
Stéphanie, ai ajuns la fix. Poți să mă ajuți?
N-ați întârziat prea mult la școală?
- Ce ai? - L-am ținut doar o zi.
Trebuia să-l țin o săptămână.
Fetița mea...
Trebuie să pregătesc cina. Le-am spus să vină la ora 19:00.
Te poți ocupa de garaj? Chiar trebuie golit.
Am chemat mașina de gunoi, vine mâine.
Bine, mă ocup.
Cu ocazia asta, poți să mai aduci un scaun de acolo, pentru cină.
Dar nu e nevoie.
Sunt cinci scaune, exact câte ne trebuie.
Noi două, cu Nicolas, Carole și Alain... suntem cinci.
Nu ne mai trebuie niciun scaun.
- Sau s-a mai îngrășat Carole... - Nu te lua de sora ta.
Mai adu un scaun totuși. Nu se știe niciodată.
- Cum adică nu se știe? - Știu eu ce spun.
Nu m-am senilizat încă. Mai adu un scaun, e mai bine așa.
Poate ne trebuie pentru ceva sau cineva... În fine, adu dacă vrei.
- Ai ajuns mai devreme? - Da.
- Ce faci? - Bine.
- E prima oară când ajungi mai devreme. - Nu e chiar așa...
Ești bine?
Nici n-ai unde să parchezi aici. Era s-o las pe un vas.
- E sufocant aici. - Mama ține prea cald în casă.
Nico, voiam să-ți spun ceva.
- De ce e pusă așa poza mea cu tata? - Habar nu am.
- Nico... - Mama e acolo?
- Da. Voiam să-ți spun... - Mamă!
- Bună, mamă! - Dragul meu!
Mă bucur că ți-ai făcut timp.
- Glumești? Ce faci? - Bine. Duceți-vă, vin și eu.
Steph, ce e cu lucrurile acelea din dormitor?
Sunt lucrurile mele. M-am mutat aici. Nu ai primit e-mailul de la mine?
- Eu primesc 500 de e-mail-uri pe zi... - Ți-am trimis un e-mail.
Am dat faliment. Am rămas pe străzi, așa că stau aici.
- La naiba! Ce nasol! - Da, e nasol.
Era inevitabil. Aveați un singur client important.
Ți-am spus, trebuia să te extinzi.
Nu te poți baza pe o singură sursă de venit.
Mulțumesc. În cameră e și canapeaua, putem dormi amândoi acolo.
Amicii mei de la iahting au închiriat un apartament. Voi dormi acolo.
- E o regată acum? - Da, Les Voiles de Bandol.
Și cu banii cum stai?
- Ca naiba? Sunt lefteră. - Stai puțin.
Stai, nu pentru asta îți spuneam, Nico.
- E normal, Steph. - Nu, dar...
Îți voi da...
La naiba, e mașina mea! Trebuie s-o mut.
Fir-ar să fie!
- Nicolas, ce faci? - Bine.
- Pleci? - Nu, mă întorc.
- Tu unde ai parcat? - Am venit cu autobuzul.
Tu unde ai parcat? Ești nebun!
Uite, ți-am printat CV-ul.
Am folosit hârtie de 120 de grame, e mai groasă.
Ești foarte drăguț. E grozav.
Dacă vrei să le trimiți undeva, eu trec pe la poștă.
Să-mi spui, nu te costă nimic. Și am o surpriză pentru tine.
Ești nebun!
Tu ești pasionată de modă, îți va plăcea la nebunie.
Știi evidențiatoarele Pilot.
Galben și verde-fosforescent, cele clasice, cum le spunem noi.
Acum, avem o nouă gamă de culori, la modă...
Fistic-fosforescent, zmeuriu-fosforescent
gri-fosforescent.
- Ce tare! - Da, e tare.
Luni voi ține o prezentare, o să fie o nebunie.
- Dacă vrei, mă poți vedea pe YouTube. - Serios? Și cum te găsesc?
E suficient să scrii: "Alain Bordier, evidențiatoare lavabile,"
"prezentare Pilot, 22 aprilie,"
"sala Marco Polo, hotel Mercure, Grenoble."
Dar să nu sufli o vorbă. E important, nu vreau să se afle.
N-ai vrea totuși să anunț câteva persoane, ca să...
- Nu. - Am înțeles, sunt o toantă.
La ce oră să cobor?
- La ce oră? - Da.
- Să mă gândesc... Să fac programul. - Bine.
19:15: servesc aperitivul. Biscuiți, fistic, măsline.
Ce vreți de băut? Am pastis, cocktail Mauresque...
Dacă nu, am și vin, și lichior. E bine, copii?
- Să ne așezăm la masă. - Da...
19:30: suntem la masă.
Mâncarea: 15 minute. Se face ora 19:45.
Vă place, copii?
Bravo, mamă! N-am mai mâncat ceva așa de bun.
Apoi, le spun de casă din Gravelle, se face 20:05 și strângem masa.
În două minute, cu măsuța cu rotile. Și așa se face ora 20:07.
Ora 20:07: brânzeturile. Ora 20:20: desertul.
Le-am făcut lapte-de-pasăre, care le place mult.
Atunci încep să pregătesc terenul.
Tata nu mai este aici, mama este tot mama,
dar este și femeie, cu tot ce înseamnă asta.
Am pe cineva și aș vrea să vi-l prezint.
În fine, îl cunoașteți deja, dar...
La ora 20:30, suni la ușă!
Cum vrei tu.
Pe curând, dragul meu!
Știi, Steph, în ultima vreme ai strâns multe timbre.
- Ce timbre? - E o chestie de psihologie.
Cu toții avem un fel de album pentru timbre
și, când ni se întâmplă ceva, nu spunem nimic.
Ne deschidem albumul și lipim un timbru.
Și, când se umple albumul, explodăm.
Am înțeles!
Ceea ce ți se întâmplă este și o oportunitate.
- Nu prea... - Ba da.
Ai ocazia să cunoști o persoană foarte interesantă,
pe care nu o prea știi: pe tine însăți.
Aș merge chiar mai departe.
Nu întâmplător te-ai întors la mama ta.
Cu toții avem în viață momente când simțim nevoia de afecțiune.
Simțim nevoia de a ne întoarce la adăpostul pântecelui,
precum copilul în burta mamei sale, care înoată în lichidul seminal.
- Scuză-mă, acela e lichid amniotic. - E același lucru.
Ba nu este. Lichidul seminal e altceva.
Dar cum de te-ai apucat de psihologie, Alain?
Așa... Lui Carole i se pare stupid, dar pe mine mă pasionează.
M-am abonat la revista de psihologie. Mă mai documentez și eu.
Ar trebui să te reprofilezi. De ce nu faci un stagiu?
M-am gândit, dar am o slujbă foarte bună...
Mai bine să nu dau cioara din mână pe vrabia de pe gard.
Cum spun americanii, "ferește-te de..."
Da, da! Mai bine lasă...
Nu știi să spui "cioară" în engleză, iar "vrabie"... Oricum, n-ar suna bine.
- Ba știu, era "pigeon"... - Nu, nu cred.
E Caca!
Alo! Nu mă mai suna, dragule. Au venit!
Să aduc o șampanie?
Șampanie? De ce nu? E o idee bună.
- Bună! - Bună!
- Ce faci? - Bine.
Bună, draga mea!
Până la urmă, ai trecut pe acasă. Te-ai schimbat.
- Da. De ce? - Puteam să venim împreună.
Aș fi mers și eu cu mașina cu tine.
- Cu trenul am făcut o oră. - Și ce?
- Nimic, doar că am făcut mult. - Și ce vrei, să ținem o dezbatere?
- E Nico. Ai găsit loc de parcare? - Bună, Nico!
- Ce faci, Caca? - Nu începe!
Dacă tot stai aici, spune-mi ce mai face mama.
Sincer, mă cam îngrijorează. Chiar mă gândeam să vă sun.
Se poartă ciudat. Începe să o lase memoria...
- Ce tot spui? - Nu are nimic.
Atunci, nu mă mai întrebați.
Da, te pup. Pe curând!
- Bună, mamă! - Bună, draga mea!
- Mai aștepți pe cineva? Cine era? - Nimeni, nu mai știu...
Cum nu mai știi? I-ai spus "pe curând".
Nu mai știu, am uitat! M-ai zăpăcit!
- Te simți bine, mamă? - Da.
Nu am terminat. Du-te să stai de vorbă cu fratele tău și cu sora ta.
Vin imediat.
- Și ce simptome mai are? - O mulțime. Face tot felul de chestii.
Plecase la cumpărături, la Franprix...
Trebuie să începem aperitivul. Se face 19:20. Haideți!
Fir-ar să fie, nu se poate! Am uitat maioneză.
- Încep să-mi pierd mințile. - Vezi?
Cum spuneam, plecase la cumpărături,
dar s-a încurcat și a urcat la etajul patru.
Își uitase și căruciorul acasă.
Apoi, a ieșit la plimbare în toiul nopții. Era pe altă planetă.
Noroc că reușește să se întoarcă de fiecare dată.
- Asta e partea bună. - Da...
- Trebuie să o trimitem la Vernier. - Unde?
La profesorul Vernier.
E unul dintre cei mai buni neurologi, specialist în Alzheimer.
- E printre primii cinci. - Aș putea să o programez la el.
Nu trebuie să pomenim nici de bătrânețe.
Dacă am spune ceva de Alzheimer, ar muri.
- Normal, nu sunt nebună. - A îmbătrânit, atâta tot.
Tu nu uiți nimic niciodată? Alzheimer, repede...
Stai liniștit, nu trebuie să te ocupi tu.
- Îți aduc aminte că... - Ce faceți acolo?
Începeți aperitivul, este 19:25! Biscuiți sărați, fistic, măsline...
Am lichior și vin... Nu, pastis nu mai am.
Bun, vin pentru toată lumea!
Așa...
- Mulțumesc, mamă. - Mulțumesc.
Mulțumesc.
- Atunci... - Noroc!
Noroc!
Bună.
- Voi sunteți bine, copii? - Da. Știi că Valentine a reușit...
Foarte bine! Haideți, pentru că la 19:30 ne așezăm la masă.
- Mamă, nu ne grăbim. - Avem timp.
Da, dar mi-ar plăcea să respectăm și noi o dată un program.
- Să nu ne așezăm la masă la ora 20:00. - Putem și la 20:30, nu are nimic.
În viață, lucrurile se fac la timpul lor.
Se servește aperitivul, apoi, mâncarea,
apoi, discutăm două-trei lucruri, apoi, poate, și alte lucruri.
Cât e ceasul? Al meu e 19:27. Lasă-mă să mă uit.
Bun, e la fel. Terminați de băut, să mergem la masă.
Stai puțin, mamă. Vom respecta programul, stai liniștită.
Îl mai știi pe vecinul meu, profesorul Vernier?
- L-ai întâlnit o dată, în lift. - Cum să-mi amintesc așa ceva?
- Credeam că ți-ai aminti. - Da...
Domnul profesor Vernier e foarte amabil.
E un tip pe cinste și un adevărat profesionist.
E foarte cunoscut, a scris și cărți.
Și ce?
Și se ocupă de micile probleme pe care le avem cu toții uneori.
Care apar odată cu vârsta... Mă gândeam să mergem împreună la el.
E o idee bună.
- E foarte drăguț, nu? - E un scump.
Foarte drăguț... Doar că nu știe niciodată unde e locul lui de parcare.
Parchează mereu pe locul meu. Pentru un specialist în Alzheimer...
Amândoi avem locul 18,
dar al meu e la nivelul -2, iar al lui, la -3.
El parchează mereu la -2, pe locul meu,
iar eu trebuie să cobor la -3, ce mai specialist...
Dar e adevărat că e foarte drăguț...
Vreți să mă trimiteți la un specialist în Alzheimer?
Eu nu am probleme de memorie și nici de alt fel!
Mă simt foarte bine.
Nicolas, dragule, tu crezi că m-am senilizat?
Chiar deloc, mamă. Mie mi se pare că ești în formă.
Vedeți? Haideți la masă!
Fac maioneză și vin. Să vă luați paharele.
Tare povestea cu parcarea! Trebuie să fii idiot.
Mă întreb de ce stau cu tine.
- Stai tu în locul lui tata? - Da... Nici nu mi-am dat seama.
- Îmi dai carnetul de cecuri? - Nu, mi-e jenă...
Încetează! Ai spus că ai probleme. Pentru asta e familia, nu?
Acum, pot să-ți dau... Mi-i dai înapoi când poți.
- Cât să... 2.000? E bine? - Da, ar fi grozav.
- Dar nu în cont, pentru că e blocat. - Bine.
- Ai găsit vreun post? - Nu. Ba da...
Mi s-a propus să împart pliante mergând pe role.
Asta e grozav! Și?
Ce părere ai?
E o slujbă ca oricare alta. Nu există meserii urâte.
Scuză-mă, dar nu e o slujbă ca oricare alta și chiar e urâtă.
Încetează! Și cei la care plătești taxa de pod au o slujbă urâtă.
Și cei care tranșează pui. Există multe meserii urâte.
Atunci, nu e de mirare rata șomajului. Acum 15 zile, eram în Toulon.
Un tip ne spunea că nu găsește oameni să-i angajeze. Știi de ce?
Pentru că băieții nu vor să piardă ajutorul de șomaj.
La Toulon? Deci erai pe-aici acum 15 zile?
Da, a fost o expoziție de ambarcațiuni vechi. A fost superb.
Te-ai gândit să iei draperiile?
Tu erai cu mașina. Nu le puteam căra după mine, cu trenul.
Normal, îți convine. Uite ce am făcut din cauzata!
Gata!
- Poftim! - Mulțumesc.
Ți-am spus să nu mi-i transferi, pentru că am contul blocat.
- Ai dreptate. Lasă, îți scriu altul. - Știi ce? Mai bine lasă.
Când îmi spui că oamenii refuză să muncească,
poți să-mi spui direct că te referi la mine.
- Sunt niște sfaturi bune, utile... - Steph, nu am spus asta.
Eu vreau să muncesc. Sunt arhitect-urbanist.
Dar nu am studiat zece ani ca să mă plimb pe role.
Găsești în garaj rolele tale vechi.
Nu le-am văzut. Oricum, am aruncat totul.
- Ce ai aruncat? - Lucrurile lui tata. Era un dezastru.
Mama m-a pus să fac curat, ca să închirieze garajul.
Și ai luat singură decizia de a arunca lucrurile lui tata?
Ce decizie? În afară de niște desene de-ale noastre de când eram mici,
erau doar plicuri vechi, din carton,
cu facturi de la gaze și chitanțe pentru chirie, toate, în franci.
Și niște reviste "Télépoche" vechi. Fascinant!
Nu așa se pune problema.
Lucrurile lui tata sunt și ale mele. Adică ne aparțin tuturor.
Trebuia să decidem împreună dacă le păstrăm.
Ați fi făcut la fel. Ce să faci cu niște reviste vechi?
Să afli ce a fost la televizor pe 25 aprilie 1983?
- Da. Au fost ale lui tata. - Uneori, trebuie să mai faci ordine.
Tata e în sufletele voastre, nu în revistele acelea.
Încetează cu revistele! Nu despre asta e vorba.
Dar nu poți hotărî singură ce să faci cu lucrurile lui tata.
Acum te interesează familia?
Data viitoare când mai bați 500 de kilometri pentru bărcile tale,
mai mergi încă zece, ca să treci și pe la mama.
Și poți să faci tu ordine. Dar e nasol, tu stai în Mulhouse!
Nu poți ajuta. E convenabil să stai în Mulhouse.
- În locul tău, nu aș începe. - Bine, las-o baltă.
- Chiar nu era nimic de păstrat? - Ce mă enervați!
- Erau doar vechituri, am aruncat tot. - Bine. Dar cu bicicleta aceea ce e?
E bicicleta lui de apartament. Voiam să văd dacă mai merge.
- Era în garaj. - Da. Și e foarte grea.
- Bine. Deci nu ai aruncat tot. - Ți-am spus, voiam să văd dacă merge.
Și ar fi fost gratis.
- Ce vrei să spui? - Spuneam doar că...
- E păcat să vă... - Te rog! Vorbesc cu sora mea.
Voiam să spun că pentru tine e simplu: îți iei moștenirea când dorești.
Știi? N-ai decât să iei tu bicicleta. Scapă-ne de ea, car-o tu în spate.
- Să nu am impresia că am furat ceva. - Dar nu te-am acuzat de nimic.
Dar te justifici cam mult pentru o persoană nevinovată.
Și, dacă mai merge, s-o folosești. Cred că ți-ar prinde bine.
Du-te naibii!
De ce v-ați luat la harță? Vă rog să nu-mi stricați seara!
Și, apoi, nu vom avea maioneză la creveți.
Nicolas, poți să desfaci tu sticla?
- E cel mai scump de la Franprix. - Trebuie să bei ceva bun.
Am adus și eu ceva. L-am desfăcut dinainte.
Château Angélus. E vinul lui Hubert de Bouard,
unul dintre cei mai buni enologi din Bordeaux.
El și vărul lui, Jean-Bernard Grenier, administrează afacerea de familie.
Anul trecut, au avut o cifră de afaceri de peste 15 milioane.
Sună bine, îmi faci poftă. Nu ai numărul lor de fax?
Faxul e folosit tot mai rar.
- Grăbiți-vă, să terminăm creveții! - Mulțumesc.
Vă previn, am pregătit picardă.
Mâncați. Mă duc să aduc sama.
Picard, la o cină în familie... Mă bucur că am bătut 500 de kilometri.
- Nu s-a agitat prea mult. - Au progresat cei de la Picard.
Dacă se respectă procesul de congelare, alimentul e intact.
Eu cred că, după o perioadă de doliu, trebuie să întorci pagina.
Viața merge înainte și trebuie să fii receptiv la alte posibilități.
Pentru că viața are mai multe capitole.
- Există mai multe începuturi. - Despre ce vorbești, mamă?
- Cât e ceasul? - E 20:00.
Vom discuta imediat. Acum, mâncați, să nu se răcească.
Felicitări! E foarte bună tartă.
E tartă picardă. E mult de muncă la ea.
Ei fac toată munca, dar, în fine...
Cum adică? Am făcut-o singură.
Nu, mamă. Ori ai făcut-o tu, ori este Picard.
- Doar ai încălzit-o la microunde. - Sau la cuptor.
- Ce tot spuneți acolo? - E foarte bună.
E doar o tartă Picard.
Exact. E tartă picardă, e bună și e făcută de mine.
Nu, mamă. Ai cumpărat-o de la magazin, ai plătit-o,
apoi, ai desfăcut pachetul și ai încălzit-o.
Îți mai amintești?
Dar ce v-a apucat pe toți azi? Nu vă e bine?
Am stat toată ziua în bucătărie, și voi spuneți că doar am încălzit-o!
E foarte bună! Nu vă plac mâncărurile din picarde?
Ba da. Mie îmi place mult musacaua lor.
Nu, Alain, musacaua e o mâncare grecească, nu e specifică Picardiei.
Da, e o mâncare grecească și se face în casă.
De exemplu, supa gazpacho, mamă. Tu crezi că e din Andaluzia,
dar, de fapt, e făcută de Picard.
Voi ar trebui să vă duceți la profesorul Machin.
Ați înnebunit cu toții. E tartă cu praz tradițională, picardă.
Nu inventez. Am muncit o zi la ea, știu ce vorbesc!
- Un fel tradițional, din Picardia! - Da!
Deci nu e mâncare congelată.
Doar nu vă dădeam mâncare congelată!
Iartă-ne, mamă. Nu ne-am dat seama.
E foarte bună.
Am rețeta asta de la verișoara mea din Amiens.
Damien e un nume ciudat pentru o femeie.
- Stă în Amiens, în Picardia. - Am înțeles.
Ați cunoscut-o pe verișoara mea, Rose, din Amiens.
- Stătea în spatele catedralei, pe Hue. - Unde?
- Pe Hue. - Dar pe ce stradă?
- V-am spus, pe Hue. - Mamă, tu nu termini propozițiile.
Dar trăiesc un coșmar! Pe strada Hue!
Hue, cum îl chema pe Robert Hue, comunistul! Strada Hue!
Deci așa se numea strada...
Da, strada Hue. M-ați obosit. Să trecem la desert!
- Cât semeni cu tata! - Serios? Așa ți se pare?
Da. Nici tu nu-ți miști fundul de pe scaun!
Da, așa este.
Scuzați-mă, dar am stat șase ore în mașină...
Mulțumesc, Alain.
A fost bună, nu? Mie mi-a plăcut.
Ce-i drept, nu prea poți să o critici pe mama acum.
De ce spui asta? Pentru că stau aici, nu?
Hai să vorbim deschis... Mi-a ajuns chestia cu bicicleta.
Ca să știți și voi, am pierdut tot. Tot. Nu e doar un mod de a spune.
Am conturile blocate, mi-au luat tot: casa, mașina, casa de la munte...
Da, știm. Nu e nevoie să te lauzi că aveai bani.
Eu mă laud? Atunci, explică-mi ceva.
Asta făceam când te primeam gratis în Alpes d'Huez?
Știm că ne invitai din generozitatea ta fără margini.
Am venit așa de des la tine...
Da. De fiecare Crăciun, timp de 15 ani, adică de 15 ori.
Vezi? Ai ținut socoteala. Oamenii generoși nu țin socoteala.
- N-a fost vreme frumoasă mereu. - Anul trecut a fost frumos.
- Am luat masa afară. - Nu mă întrerupe!
Scuză-mă, dar ai putea fi mai discretă.
Doar nu vă luați iar la ceartă!
Vorbim doar. Dacă ținem socoteala, nu uita că te ținem aici gratis.
Cum adică, mă țineți gratis?
Mama are drept de uzufruct, dar toți suntem proprietari aici.
Tu ai o treime, iar eu și Nicolas, câte o treime.
Așa că stai în casa noastră.
Ar trebui să fiți mai drăguți cu sora voastră.
- Nu-i nimic, sunt obișnuită. - Vă dați seama că nu mai are nimic?
E divorțată, abia își mai vede fiul și a rămas fără serviciu.
După 40 de ani, nu-ți mai găsești un soț sau o slujbă.
- Nu ne mai are decât pe noi. - Mulțumesc, mamă.
Promiteți-mi că faceți un efort.
Promitem. O vom lăsa în pace pe protejata ta.
Ați văzut filmul acela pe Facebook, cu copilul salvat de o pisică?
Voiam să discutăm două chestiuni importante. Mai întâi, La Gravelle.
Uite, de ce nu te muți acolo?
Da, mă voi muta în zona cu cea mai mare umiditate.
Voi crește mistreți și îmi voi cumpăra un război de țesut.
Pot să termin? Mulțumesc.
M-a sunat domnul Mourrier. Au fost niște infiltrații.
Trebuie refăcut acoperișul. Și, cum nu mai merge nimeni acolo,
mă gândeam să scoatem casa la vânzare.
- Cum să vinzi casa de acolo? - De ce nu? Nu se mai duce nimeni.
- Iar iei decizia în locul nostru. - E casa familiei.
Nu o avem de pe vremea monarhiei!
Tata a cumpărat-o în '95, nu pe timpul Cruciadelor.
- Tatei îi plăcea mult acolo. - Și mie, când era și el.
- De când nu ai mai fost? - Avem multe amintiri acolo.
Da, eu îmi amintesc umezeală și rinofaringitele.
Și ar trebui reparați toți pereții. Ar costa cât toată casa.
De ce nu te ocupi tu de lucrări?
- Da, altă treabă nu am. - Nu...
- Sunt arhitect, nu zidar! - Nu o luați de la capăt.
- Să deschid... E ora 20:30. - Un arhitect e un zidar de succes.
- Chiar la fix! - Nu e momentul.
Ce doriți? Unt? Îmi pare rău, nu am.
- Dar ce oră este? 20:30! - Acum mi-ai spus să vin...
Nu mă puteți deranja la ora asta! Chiar nu e momentul!
Îmi pare rău, nu am unt.
Nu am. Noapte bună!
Cine era, mamă?
Doamna Cabanis. Vecina de jos, cea care a chelit.
Exagerează! Îmi cerea unt.
- Dar ai unt, mamă. - Nu contează!
Aici nu e magazin. Sunt eu amabilă, dar am o limită.
Să lăsăm asta. Mă duc să aduc desertul.
Apropo de casă din Gravelle, nu voiam să vă spun,
dar, dacă ne scoatem ochii...
Când a schimbat tata boilerul, i-am dat 4 OOO de euro.
Iar acum am nevoie de ei. Și nu pot să-i cer mamei...
- Da. Ai vreo chitanță? - Nu.
- Doar nu-i ceream lui tata chitanță... - Deci trebuie să te credem pe cuvânt.
Adică nu mă crezi?
- Nu mă credeți? - Ba da.
- Nu avem încotro, nu e nicio problemă. - Ba este o problemă.
Spui că mă crezi, dar mă tratezi de parcă aș minți.
Crezi că am inventat o datorie,
profitând de moartea lui tata, ca să vă cer bani?
Eu nu am spus nimic, Stéphanie.
Ai cerut bani și îți vom da. Ce mai vrei?
Lasă, ține-ți banii. Mă voi gândi că au fost un cadou pentru tata.
Ai spus că ai aruncat toate lucrurile lui tata,
ca să descoperim că ai păstrat o bicicletă, fără să spui nimănui.
Ne spui de un împrumut, dar nu ai nicio dovadă.
Las-o în pace.
Nu ți-am cerut părerea. De ce te amesteci?
Tu nu ai frați. Ce știi tu?
Nu te băga în familia mea. Eu nu te întreb de stilourile tale.
Nu-mi mai vorbi așa.
- Nu așa se vorbește cu oamenii. - Unde pleci?
Cheia de la mașină e la mine.
Cred că tocmai și-a lipit ultimul timbru.
De dimineață, eram bucuroasă că veniți la mine.
Voiam să vă spun niște lucruri. Toată ziua am gătit pentru voi.
M-am îmbrăcat frumos, am fost la coafor...
Iar voi mă acuzați că v-am dat semipreparate,
îmi spuneți că am Alzheimer
și vă spuneți lucruri urâte, care nu se spun într-o familie.
Bine că tatăl vostru nu mai e aici, să vadă toate astea.
E cea mai proastă seară din viața mea. Mă duc la culcare.
Lăsați-le așa, voi strânge eu mâine.
Am făcut lapte-de-pasăre. E în frigider.
Eu o să plec. Mai trec mâine, să-mi iau la revedere de la mama.
- Vrei să te ajut? - Nu e nevoie.
Pe mâine!
Bună, Chacha! Sunt Steph.
Probabil ești la Carcassonne...
Nu era nimic important.
Voiam doar să stau de vorbă cu cineva.
Atunci... te pup. Pa!
Mamă!
Ce faci, mamă? Unde te duci?
Mă duc la Avignon, la Anne-Marie. O să-mi facă bine.
- Mulțumesc că ai strâns tu. - La ora asta?
Iau trenul de la 21:52. Anne-Marie mă va aștepta la gară.
- Trebuie să schimb aerul. - Te conduc la gară.
Nu e nevoie. Autobuzul mă lasă la Saint-Charles.
Vreau să mă duc singură.
E târziu, mamă. Cum să pleci singură cu autobuzul?
Stai, mamă, nu-l pierzi!
Nu trebuia să vii cu mine, mă descurc!
Nu puteam să te las singură.
- Poftim! - Mulțumesc. Se poate returna?
- Poftim? - Se poate returna?
Se poate schimba sau returna dacă nu a fost compostat.
Dacă nu a fost compostat?
- Gata? - Da. Uite-l!
Bine, atunci. Du-te, pa!
- Trebuie să compostezi biletul. - Îl voi composta. Pa!
- Nu vrei să te ajut? - Nu, îl compostez eu.
O să-l compostez...
Gata!
Nu l-ai compostat, nu s-a auzit piuitul acela.
Trebuia să se audă piuitul.
Scoate un sunet. Fii atentă.
Vezi? Acum e compostat.
Mulțumesc, dragă! Gata, du-te! Pa!
Nu-mi place să mă conducă cineva până la vagon.
Doar bătrânele sunt conduse până la vagon...
Stați să vă ajut eu, doamnă...
Ce v-a apucat pe toți? Nu v-am cerut nimic!
Nu se poate!
E totul în regulă? Sigur?
- Sigur? - Da, da...
Acum, du-te! Pa, draga mea!
- E totul în regulă? - Da.
Ce mai așteaptă?
Du-te! Da, te voi suna. Pa! Hai, pleacă!
- Drum bun! - Pa! Du-te!
Trenul 14838, cu destinația Avignon, va pleca din stație.
Atenție, ușile se închid automat!
Atenție la plecare!
Ați fi putut să mă ajutați.
La gunoi cu el...
Dați-mi un euro.
Mulțumesc.
Sunt terminată!
Am sărit din tren și a trebuit să mă ascund.
Dar ce s-a întâmplat? De ce nu mi-ai spus...
Îți voi povesti. A fost o seară de coșmar!
Nici nu mai știu... Nu cred că este o idee bună să le spunem despre noi.
Poftim?
Îți vine bine costumul.
- Acum cred că sunt ciufulită... - Nu.
- Îmi place să te văd ciufulită. - Ți-am adus tartă.
- Cine este? - Carole.
Cât e ceasul? Ce e cu tine aici?
Cum adică? Cred că am și eu dreptul să vin la mama, nu?
Nu înțeleg. Nu era acasă, la telefon nu răspunde...
I-am trimis o mulțime de mesaje. Nu știu unde este.
- Te referi la Alain? - Da, îmi fac griji pentru el.
Pentru el sau pentru tine?
Datorită ție, m-am plimbat toată noaptea, m-am gândit,
am văzut o vulpe, te părăsesc.
Ce vrea să spună?
Vrea să spună că s-a plimbat toată noaptea,
că s-a gândit, a văzut o vulpe și te părăsește.
Așa, dintr-odată? Într-o clipă, aruncă 20 de ani pe apa sâmbetei?
Să rămân singură la 46 de ani... Bărbații sunt niște nemernici.
Uită-te, nu te sfii.
Din mesaje poți înțelege multe lucruri.
Un mesaj de la Alain, de alaltăieri:
"Iartă-mă, iubito. Tramvaiul s-a blocat,"
"așa că vin pe jos, mai întârzii." Răspunsul tău...
- Face ce are chef, ca de obicei. - Ba nu-i convine deloc.
A rămas blocat în trafic. E enervant!
Uite răspunsul meu:
"Bine, îți încălzești singur mâncarea. Pe curând, iubirea mea!"
Ba nu, uite ce i-ai răspuns:
"Bine, îți încălzești singur mâncarea." Nu ai scris "iubirea mea".
- Faci jocuri de cuvinte. - Ba nu, doar citesc.
"Du-te să iei draperiile."
"Ai uitat să duci mașina la revizie." "Trebuie să faci cumpărăturile."
"Ai uitat să-mi iei rochia de la curățătorie."
Da, știu. Sunt un monstru.
De un an, Carole, toate mesajele tale încep
cu "trebuie", "ai uitat să...", "nu ai făcut aia".
În fiecare mesaj, un reproș. Nu mă mir că te părăsește.
Telefonul mai are o funcție interesantă.
Agenda. Uite, vezi?
Vezi cine era trecut în fiecare miercuri, la ora 15:00?
Scrie "tata".
Timp de doi ani, eu l-am dus pe tata la recuperare,
pentru că Nicolas era la Mulhouse,
iar tu aveai un serviciu important și nu puteai să-ți faci timp.
Eu, timp de doi ani, mi-am făcut timp în fiecare miercuri pentru tata.
Și nu-mi pare rău.
Cred că tu nu ai așa ceva în agendă.
Tu l-ai dus vreodată? Știi măcar unde e centrul de recuperare?
Da, știu. Îți reamintesc că eu am suportat costurile.
Atunci, e bine. Ai făcut niște plăți, deci ai avut grijă de tata.
Nu e nicio problemă.
Da, eu nu sunt ca tine.
Nu puteam să-l văd așa. Mă deprimă.
Crezi că pe mine nu mă deprimă?
Oricum, nu mai contează. Sunt o idioată.
O fraieră. Indiferent ce aș face, nu-i pasă nimănui.
Am rămas singură la 46 de ani... Probabil că te amuză.
Nu e adevărat. Ești sora mea.
Mie mi-e simpatic Alain. Se va rezolva.
- Da, uite ce bine ne înțelegem... - Se întâmplă în toate cuplurile.
- Pot să fac un duș? - O treime din duș e a ta.
Și o treime din boiler. Nici mai mult, nici mai puțin.
"Iubirea mea, știu că uneori sunt nedreaptă..."
"Ți-am vorbit urât, ai toate motivele să pleci."
"Dar te iubesc. Mai dă-mi o șansă."
Așa...
Voiam să-mi cer scuze pentru cum m-am purtat la cină.
Eram cam... În fine...
Și eu eram cam... În fine...
Din cauză că sunt puțin invidioasă.
De fapt, foarte invidioasă. Mereu am fost.
- Încetează cu asta! - Nu, știu că am o problemă.
Dar pe mine nu m-au iubit ca pe tine...
- Nu ai nici măcar o dovadă. - Ba da.
Tu ai fost mereu împrăștiată. Asta îl amuza pe tata.
Pe mine mă certau dacă nu făceam ce trebuia.
Nu sunt împrăștiată.
Am o viziune creativă asupra ordinii, una personală, mai artistică.
Nu, așa a fost de când m-am născut. Tu vezi ce nume mi-au pus?
Nu ne-au tratat la fel.
Sunt sigură că mama și tata știau că este un nume urât Carole.
Au făcut-o intenționat.
Nicolas e un nume drăguț, iar Stéphanie are prestigiu.
Stéphanie are prestigiu?
Spune-mi ce Stéphanie faimoasă știi. În afară de Stéphanie de Monaco.
Sunt o mulțime de Stéphanie. Stéphanie...
Care erau? Nu mai știu, dar sunt multe Stéphanie faimoase.
Dar nu știu nicio personalitate pe care s-o cheme Carole.
Stai, sigur era o majoretă faimoasă... Dar unde?
Apoi, diminutivele Steph și Nico sună foarte bine.
Pe mine mă alintă "Caca".
Mergem la culcare?
La ora asta, nu știu dacă mai pot dormi.
Mă duc să-ți aduc un tricou.
Poftim! Și uite ce am găsit în garaj! Desenele noastre.
Uite: Carole, Carole, Carole, Carole...
Eu eram răsfățata, dar sunt doar desene de-ale tale.
- Da, e ciudat. - Ba e și unul făcut de Nico.
- Ce urât e! - Așa este.
Asta ce mai e? Eram noi și mama, nu?
- Da. Eu sunt cea cu ochelarii mari? - Da.
- N-ai uitat să-i desenezi. - Chiar aveai niște ochelari mari.
- Tu dormi aici, iar eu, jos. - Bine.
Ia spune-mi, nu am înțeles prea bine povestea cu firma ta.
- E un dezastru total. - La cum te știu, nu mă mir.
- Nu vreau să-ți bați capul cu asta. - Ba da, explică-mi.
Știi ce bine mă pricep la partea administrativă...
- Ai dormit bine? - Pisica aia își tot ascuțea ghearele.
Ai văzut ce enervantă este? Ce faci acolo?
Mi-am permis să mă uit. Nu înțeleg ceva în legătură cu firma ta.
Îmi faci o cafea?
Da, dar te avertizez că este foarte proastă.
Gata, mi-am amintit!
Mai știi când a rămas mama în pană, într-o seară?
Pâine prăjită! N-am mâncat de mult. Ce tare ești!
E rețeta mamei.
Îmi pare rău, dar e ceva ce nu se leagă.
Mai știi când depunea clientul tău bilanțul?
Primăvara...
Da, în recomandata din 12 aprilie scrie că SOFRADIP a depus bilanțul.
Da, era de Paște.
Am căutat originalul, dar nu l-am găsit. Nu ai decât o copie.
Dar am găsit plicul cu confirmarea de primire.
Iar confirmarea de primire este din luna ianuarie.
Tu ai primit scrisoarea în ianuarie.
Dar copia aceea este datată în aprilie.
Cineva a modificat data.
Din 1 ianuarie, în 4 aprilie.
Nu știu... Nu înțeleg.
Nu te-ai uitat niciodată?
Doar știi că sunt alergică la hârtii.
Păcat, pentru că asta înseamnă că cineva știa, cu trei luni înainte,
că firma ta va da faliment.
Charlotte când ți-a vândut acțiunile ei?
În februarie.
Ciudat, chiar după luna ianuarie.
Charlotte știa că veți da faliment.
Ți-a vândut acțiunile ei pentru că știa că firmă va intra în faliment.
Nu pot să cred că Charlotte a făcut așa ceva!
E cea mai bună prietenă a mea, mi-e ca o soră.
Înțelegi ce vreau să spun. Nu se poate să fi fost Charlotte.
E o veste bună. Înseamnă că vei recupera ceva.
Apropo, ți-am scris cecul.
- Dar fără transfer bancar. - Mulțumesc.
Charlotte Murat. A cumpărat fursecuri cu unt sărat de la dumneavoastră acum trei zile.
Da, cred că stă pe la...
E Alain. E de acord să ne vedem.
Nu știu dacă e o idee bună. Vom vedea.
- Jacqueline? - Mi-a luat ceva timp să te găsesc.
- Ce frumos e la tine! - Dar ce e cu tine aici?
Ce piscină!
Și ce priveliște superbă!
Scuză-mă, Jacqueline, dar...
Ce idee bună, cu ușile din sticlă, glisante! Se vede mâna arhitectului.
- Scuză-mă, dar eu tocmai plecam... - Și bucătăria în stil american...
Ce frumos e! Și ai două cuptoare!
Asta ce mai este? Un frigider imens!
Mereu am visat la așa ceva, dar bucătăria mea e prea mică.
Și eu ador șampanie.
Pâinea prăjită e extraordinară.
- E la fel ca a mamei. - Eu am făcut-o.
- Îi mai trebuia doar un pic de zahăr. - Ce amabil!
- Ce faci, Jacqueline? - Urc.
Cadă în dormitor! Ce frumos! Și ce mare este!
Probabil consumi multă apă caldă. Ce folosești, un boiler?
Ascultă, Jacqueline, îți spuneam că trebuie să plec.
Nu știu cu ce se ocupă vărul tatălui tău, dar îi merge bine.
E frumoasă căsuța lui de la mama naibii. E foarte generos.
Și discret, pentru că pe cutia poștală apare doar numele tău.
Nu, e...
Și e foarte meticulos pentru un bărbat. Nu uită niciun detaliu.
Dacă ar fi fost și soțul meu așa...
Dar proiectul tău de la Carcassonne, pentru pensiune, cum merge?
Văd că ai ales malul mării până la urmă.
Stéphanie crede că ai pierdut toți banii la Carcassonne.
Își face griji pentru tine. Fetița mea...
Îți voi pune o întrebare de trei ori. Vreau doar adevărul.
Când i-ai vândut acțiunile tale lui Stéphanie,
știai că clientul vostru va da faliment?
În niciun caz! Ce prostii!
Charlotte, te întreb a doua oară.
Când i-ai vândut acțiunile tale lui Stéphanie,
știai că clientul vostru va da faliment?
Nu sunt clarvăzătoare. Nu știam nimic!
Am avut ghinion, atâta tot.
Te întreb pentru a treia și ultima oară...
Când i-ai vândut acțiunile tale lui Stéphanie,
știai că clientul vostru va da faliment?
Mă calci pe nervi!
Ai dreptate! Ai dreptate!
Veneai la noi acasă. Veneai la Gravelle în vacanțe.
Erai prietena ei cea mai bună. De ce ai făcut asta? Pentru bani?
Ție nu ți-a fost teamă de sărăcie?
Eu nu aș suporta...
Știam că vom pierde tot... Am intrat în panică.
Nu știu ce să-ți spun. Îmi pare rău, Jacqueline.
Jacqueline! Ce ai de gând?
Vom accepta propunerea ta. Ești foarte amabilă.
Ce propunere?
Vei pleca la Carcassonne. Ai o pensiune acolo.
Îi vei lăsa "căsuța" asta lui Stéphanie
și veți încerca să cădeți la înțelegere, ca două bune prietene.
Avocații sunt scumpi. Nu e momentul să arunci cu banii.
Nu te pup.
Ce ai fi vrut să spună? O să vă înțelegeți voi cumva.
Da, mamă. Dar eu trebuia să vorbesc cu ea.
Nu ai fi putut. Și, în viață, dacă aștepți prea mult...
Ia uite, îți aduci aminte?
Rămăseserăm în pană când mergeam la bunicul, în Pouliguen.
- Îți amintești? - Vag.
Eu îmi amintesc bine, era în iulie. Tata nu a mers cu noi.
Eu mă bucuram, pentru că scăpasem de fumul lui de țigară în mașină.
Mai știi cât te-ai chinuit să schimbi roata?
Nu cumva a oprit să ne ajute tocmai domnul Jean?
- Serios? - Da.
- Dar ce căuta domnul Jean acolo? - Ne-a ajutat să schimbăm roata.
Rămăseserăm în pană la 2:00 noaptea, în fundul Bretaniei,
și s-a nimerit să oprească tocmai vecinul de la patru?
Chiar că am avut noroc.
Cred că e singurul om din lume
care stă în Aix-en-Provence și se duce la plajă în Bretania.
Așa e, ne întâlneam mereu cu el în Pouliguen.
Tot aici locuiește. L-am văzut zilele trecute. Nu-i așa, mamă?
O vrei tu pe ultima, mamă?
Iubesc un alt bărbat.
Asta voiam să vă spun aseară, dar, având în vedere atmosfera...
- E vorba de domnul Jean? - Da, e vorba de Jean.
Fir-ar să fie...
Deci la el te duceai când urcai la patru?
Pentru el era al șaselea scaun, nu? De cât timp durează?
Scutește-mă de "nu mai știu, când iubești, nu mai ții socoteala".
Deci nu ai Alzheimer. Asta e singura veste bună.
Eu și tatăl vostru ne-am înțeles bine până în ultima clipă. L-am iubit.
- Am înțeles. - L-am iubit și pe el.
- Sigur că da. - Steph...
Stai puțin, l-a înșelat pe tata!
Și ce? Nu v-am înșelat pe voi. Iar tatăl vostru nu a știut.
Nu are rost să-i rănești pe cei dragi.
- Ce simplu este! - Nu e deloc simplu.
- Dar mă bucur că v-am spus. - Nu e nicio bucurie să auzi așa ceva.
- Tu nu spui nimic? - Ei bine...
Dar tu?
Mă iubești, draga mea?
- Nu despre asta e vorba aici. - Ba da. Pentru că eu vă iubesc.
Și îmi doresc să fiți fericiți tocmai pentru că vă iubesc.
Iar eu sunt fericită cu Jean.
Normal că și noi te iubim, nu despre asta e vorba.
Și mă bucur că ești fericită.
Dar a trecut doar un an de când a murit tata.
Scuză-mă, dar mi se pare că e prea devreme.
Am greșit când m-am gândit să vi-l prezint pe Jean.
Știu cum facem. Hai să nu mai vorbim niciodată despre asta.
Va rămâne un secret de familie, e foarte bine așa.
Ce planuri aveți pentru diseară? Îmi sunteți datori cu o cină.
Am putea lua masa împreună, la malul mării.
- Bine, mamă. - Eu trebuie să mă duc la regată...
- Rezolv eu cumva. - Dar tu, Stéphanie?
Eu nu pot. Trebuie să-l iau pe Léo.
Mamă, nu mai pune atâta unt pe baghete.
- Bine că nu te-ai dus la cursă. - Era important să vin, pentru mama.
- S-a anulat? - Da, nu era vânt.
- Stéphanie vine sau nu? - Nu știu.
Uite-o!
Ce frumos este, mamă! Mi-ai luat slipul?
- Îl ai pe tine. - Așa e.
Salut, Léo! Cât ai crescut!
Ați ajuns la timp!
Bună, Léo!
Bună seara, Carole!
Bună, bunico!
Mamă, ți-am adus un musafir.
Mulțumesc, draga mea. Mulțumesc, copii.
Vi-l prezint pe Jean.
Se vede că se iubesc...
Bem niște șampanie?
- Deschide-o tu, Nico. - Să deschidem șampanie!
- Mamă, hai să bem șampanie! - Poftim!
Poftim!
Nu e rău, nu?
Care e camera ta?
O voi lua pe aceea.
Subtitrare: Retail
Revizuire: muLineZu